![St. Vincent](https://pov.international/wp-content/uploads/2024/06/Glastonbury2022_Annie_Erin_Clark_aka_St._Vincent_cropped.jpg)
NORTHSIDE // ANMELDELSE – Den sexede kamelæon St. Vincent er en halvgud på elguitar. Hendes rå og komplekse pop kunne ikke have været udført bedre end den blev lørdag sent på aftenen på Northside, skriver Freja Cæcilie Petri Bondgaard.
Når St. Vincent træder på scenen, ved man aldrig helt, hvad man kan vente sig. For hun er, med det borgerlige navn Annie Clark, er en sexet kamæleon, der skifter æstetisk persona for hvert album.
Hun er definitionen af legesyghed og afprøver gerne forskellige genrer og stilarter. Hun er som David Bowie en transformationens mester. Hun kører en slags identitetsløs stil, hvor hun, fordi hun kan være alting, bliver ingenting eller måske snarere omvendt, en stil, som hun lagde allerede på sin allerførste sang på sit første album ’Now, Now’, hvor hun synger “I’m not any, any, anything”.
Men det er hun. Hun har studeret tre år på Berklee College of Music og er en fuldstændig sublim guitarist med kæmpemæssig evne til at balancere det rå med det ekstravagante. Selv når hun iscenesætter kaos og vælter og spytter på scenen, er hun i fuld kontrol.
St. Vincent på mere slap line end nogensinde før
Koncerten i senaftenens mørke på Echoscenen i Aarhus var en tight orkestreret opvisning af en ind til benet professionel kunstner, der om nogen kan jonglere med genrer og stilarter og som behersker blandingen af barok synth-pop og avantgarderock.
![](https://pov.international/wp-content/uploads/2024/06/St._Vincent_10_29_2018_-5_44237124240.jpg)
St. Vincent havde medbragt flere sange fra sit nyeste album All Born Screaming, som gav hende mulighed for at synge på mere slap line end nogensinde før i en stemning af, at helvede aldrig har været tættere på. Fra dette album var ”Broken Man” og ”Big Time Nothing” kæmpe højdepunkter, hvor hun performerede igennem ved at skrige, stønne og kigge liderligt ud på sit publikum.
Et andet af koncertens højdepunkter var ”Cheerleader” fra Strange Mercy, en plade hvor hun dyrker dét, der indimellen kan være svært ved at være kvinde samtidig med hendes look til dette album var rent kvindeligt 50’er ’husmor på piller’, som hun selv kaldte det.
Musikken kunne mærkes i hele kroppen, når den tunge bas gav stød op igennem jorden, guitarsoloerne sad lige i skabet. Der er simpelthen ikke en finger at sætte på guitarguden St. Vincents præstation.
Læs Freja Cæcilie Petri Bondgaards øvrige anmeldelser fra Northside her.
Modtag POV Weekend, følg os på Facebook – eller bliv medlem!
Hold dig opdateret med ugens væsentligste analyser, anmeldelser og essays i POV Weekend – hver fredag morgen.
Det er gratis, og du kan tilmelde dig her
POV er et åbent og uafhængigt dansk non-profit medie.
Har du mulighed for at bidrage til vores arbejde? Bliv medlem her